LXIX. ZÖLD LEVÉL
A szárnyasvilág proletárja: a veréb
Egész évben, hónapról-hónapra, minden nap velünk van a legközönségesebb madarunk, a veréb. Három fajtája van, a házi, a mezei és a berki veréb. Az első kettő nálunk is honos, és ők a mi legjobb ismerőseink. A nagyságát, színét hasonlítgatni nem kell, mert úgyis mindig a szemünk előtt van. Népies nevei még a pirip, csuli, csuri, bazsar.
A veréb a szárnyasvilág igazi proletárja, legismertebb, legközönségesebb tagja. Elterjedt egész Európában és Ázsia jó részében, de Afrika északi részein is otthonos, sőt betelepítve Észak-Amerikában, Ausztráliában és Új-Zélandon is elszaporodott.
Mezei verebek
„Mindenütt hol házak, falak vannak s a közelben kertek, gabonaföldek terülnek el, néha kellemetlen sokaságban tanyázik s folytonos csiripelésével, kihívó magaviseletével az utcai gyerek figyelmét csak úgy magára vonja, mint azét is, ki minden egyébre gondol, csak madarakra nem. Egész éven át hűségesen kitart lakásaink környékén, akaratlanul is lépten-nyomon beléje botlunk az udvaron, kertben, szemétdombon, háztetőn, utcán, mezőn stb… írja róluk Chernel István, majd így folytatja: Alig olvadt el a hó, az első melegebb napsugarak fellobbantják bennük a szerelem szikráját; hangos csiripelések, elkeseredett veszekedések – miközben a vetélytársak gyakorta a földre hullanak – hirdetik a párszerzés idejét. Fészküket többnyire jó magasan, hol valami hasadékba, falilyukba, padlásgerendázat vagy a házak ékítményeinek rései közé s egyéb helyekre rakják, néha azonban megszorulva, szabadon, fákra is fészkelnek. Hogy a molnárfecske fészkeit is szeretik lefoglalni, eléggé ismeretes; bitorlását a kicsüngő szalmaszálak szokták elárulni. Néha egy-egy fán több pár, sőt alkalmas helyeken – különösen házak, nád- és szalmafödelében – valóságos telepekben szaporít. Aránytalan nagy fészke szalmából, tollakból, szőrökből, cérnából, pamutból, kócból s mindenféle lim-lomból összehordott meleg tákolmány. Fészekalja 5–6 tojásból szokott állni, melyek rendes alakúak, fehér alapon szürkés és vörösbarnás foltocskákkal behintettek; általában meglehetősen változók.”
Az utóbbi évtizedekben a házi verebünket (Passer domesticus) kiszorította a mezei veréb (Passer montanus), amelyik valamivel szelídebb, kisebb, törékenyebb, csendesebb a házi verébnél, de az életmódjuk szinte teljesen azonos.
Népszerűsége és tulajdonságai sok példabeszédet teremtettek, mint például: Veréb van a süvege alatt, Szemtelen, mint a veréb, A verebek is róla csiripelnek, Nem fél a veréb a kőből faragott botos embertől, Emlegetik a verebek, Jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok, Ha a verebek a kazalra szoktak, a láz sem verheti le őket, Más köleséről veri a verebet, Azé a veréb, aki megcsípi.
Régente a gabonaföldeket igencsak károsították, a kalászokat letördelték, a kévéket megdézsmálták. Nem csoda hát, hogy – a legenda szerint – a tót ember így sóhajtott fel aranykalásszal ékes Alföldünkön: „Boldog zország tót zország, nincs ott veréb!”, mire persze a magyar ember sem maradt a felelettel adós:
„De búza sincs ám!”
Mintha csak ez a mondás is „verébtempóból” született volna…
KIRÁLY János